Які сидерати краще: як правильно вибрати сидерати?
![Сидерати — дешевий, природний, безпечний для людини та довкілля вид зелених добрив Які сидерати краще: як правильно вибрати сидерати? фото, ілюстрація](https://propozitsiya.com/sites/default/files/styles/580x/public/field/image/tractor.jpg?itok=HxUDyiY-&v=1706126684)
Сидерати — дешевий, природний, безпечний для людини та довкілля вид зелених добрив, що підвищують урожайність культурних рослин удвічі-вчетверо й більше разів, акумулюють азот, фосфор і калій, розпушують ґрунт на глибину до 7 м, очищують його від збудників захворювань рослин, пригнічують ріст бур’янів, сприяють зниженню заселення ділянок шкідниками, досить невибагливі, тому проростають навіть на малопродуктивних ґрунтах.
Розрізняють такі форми сидерації:
— основна — із застосуванням отави багато- й однорічних трав на зелене добриво та заміни чорного пару на сидеральний. Парозаймаючі культури висівають із застосуванням на добриво всієї зеленої маси, а за необхідності — отави;
— підсівна — із підсіванням насіння зелених добрив уздовж рядків одразу після сівби покривної культури. Після збирання основної культури на високому зрізі нарощують зелену масу сидератів, яку приорюють під наступну культуру;
— проміжна (післяукісна та післяжнивна): післяукісна — у першій половині вегетації після звільнення поля від однорічних трав або кукурудзи на силос; післяжнивна — у другій половині вегетаційного періоду після збирання ранніх зернових культур — озимих та ячменю, ранніх овочевих — редиски, капусти, огірків тощо.
Для зеленого добрива підходять культури, які здатні за короткий період часу дати найбільший приріст зеленої маси. Крім цього, потрібно враховувати, що посів сидеральних культур потрібно здійснювати в осінні місяці, а це є ще однією особливістю — стійкість до осінніх холодів і короткого світлового дня без шкоди для приросту зеленої маси. Основний принцип використання зелених добрив такий: за два-три тижні після посіву зелену масу сидеральних культур скошують і заорюють. Таким чином, у ґрунті утворюється свого роду прошарок із зеленої маси, що під час розкладання виконує роль зеленого добрива.
На сидерат вирощують культури наступних біологічних груп, а також різноманітні їхні сумішки відповідно до стану та родючості ґрунту:
Найбільш доступні, швидкорослі злакові (пшениця, жито, тритикале, ячмінь, овес) витримують підвищену кислотність ґрунту і невеликий вміст у ньому поживних речовин, добре реагують на додаткове внесення азоту. Також добрими швидкорослими є соняшник, кукурудза, гречка, фацелія.
— Бобові (конюшина, люцерна, еспарцет, горох, нут, горох, боби, соя, сочевиця, вика, серадела, люпин, квасоля), на відміну від злакових, краще ростуть на родючих ґрунтах (за винятком однорічного люпину), не потребують додаткового внесення азоту, але реагують на забур’яненість полів і не можуть за короткий період вегетації наростити значну біомасу.
— Капустяні або хрестоцвіті (ріпак, свиріпа, редька, гірчиця, перко) краще ростуть на родючих ґрунтах (за винятком редьки олійної), але пригнічуються бур’янами, негативно реагують на брак вологи й дефіцит азоту. Такі рослини захищають ґрунт від вивітрювання і мінералізації органічної речовини, знижують вимивання поживних речовин у глибокі пласти й утримують їх у верхньому родючому шарі.
За результатами багаторічних досліджень ННЦ «Інститут землеробства НААН» встановлено, що восени сіяти рослини на зелене добриво можна одразу після збирання врожаю основних сільськогосподарських культур і здійснення поверхневого обробітку ґрунту чи під зиму. У першому випадку рослини зрізують за досягнення найбільшої зеленої маси і злегка заробляють у землю. У другому випадку сходи залишають на зиму. Вони самостійно перегнивають під снігом, а після його танення навесні перекопуються під час підготовки ґрунту до висівання основних культур. За посіву насіння вдаються до методу суцільного розкидання із явним загущенням. За посушливих умов обов’язково виконують до- й післяпосівне коткування ґрунту. Закладати рослинну масу сидератів, особливо в зеленому вигляді, потрібно не глибоко: на легких супіщаних і піщаних ґрунтах — на глибину 10–15 см, на зв’язкових за гранулометричним складом ґрунтах — 8–10 см.
Озимі сидерати сіють під зиму, а навесні підрізують плоскорізом або культиватором, ними ж розпушують ґрунт на глибину до 5 см і висівають сільськогосподарські культури.
Найкращий ефект від зеленого добрива досягається тоді, коли його висівають відразу після збирання основної культури, не відкладаючи на інший день. Що швидше проросте насіння, то більше зеленої маси утвориться до настання осінніх заморозків. Восени сидерати подрібнюють і загортають у ґрунт. Навесні після них можна сіяти будь-яку культуру.
За результатами багаторічних досліджень ННЦ «Інститут землеробства НААН» визначено, що найкращі результати одержання дружніх сходів і наступного росту сидератів забезпечує поверхневий обробіток ґрунту, який зберігає вологу, мінімізує негативну дію ерозії ґрунту, знижує забур’яненість і зменшує кількість проходів агрегатів, тобто дозволяє скоротити період обробітку. У поєднанні з сидератами поверхневий обробіток забезпечує найефективніше збереження та підвищення родючості. Добрі результати дає післяпосівне прикочування з наступним мілким розпушуванням поверхні ґрунту легкими борінками.
Озиме жито та ріпак також сіють на початку осені, щоб вони встигли зійти, розкущитися і підрости до зими. Навесні їх підрощують і загортають на глибину 6–15 см. Зелена маса розкладається в ґрунті через три—п’ять тижнів. За результатами багаторічних досліджень ННЦ «Інститут землеробства НААН», вважаємо, що закладення занадто великої кількості сирої біомаси в ґрунт негативно впливає на врожай основної культури, бо сидерат не гниє, а кисне. Тому його надлишки скошують і використовують для мульчування.
Культури на зелене добриво висівають залежно від часу, що залишився до закінчення вегетаційного періоду, оскільки його тривалість становить від 35–40 до 70–80 днів. Якщо до кінця вегетації залишається 70–80 днів, можна впевнено висівати люпин вузьколистий, сераделу, гірчицю білу, горохово-вівсяну й вико-вівсяну сумішки, ярий і озимий ріпак, яру й озиму свиріпу, овес, гірчицю білу, редьку олійну, фацелію. Якщо до холодів залишається 50–60 днів, вирощують хрестоцвіті культури сидерати— ярий ріпак, озиму та яру свиріпу, гірчицю білу, редьку олійну, фацелію та інші швидкорослі культури з коротким вегетаційним періодом. Ефективними є бобово-злакові сумішки сидерати: горох і овес, вика й овес, люпин та овес, горох і гірчиця біла, пелюшка з капустяними чи злаковими культурами та редька олійна плюс жито. Можна застосовувати озимі сидерати — ріпак, свиріпу, жито, пшеницю або їхні сумішки (жито + вика, жито або пшениця + ріпак або свиріпа). Норму висіву коригують залежно від вологозабезпеченості на час посіву. За посушливих умов (запаси продуктивної вологи в орному шарі менш як 20 мм) норму висіву насіння збільшують на 10–15%.
Сидерати краще заробляти в ґрунт пізно восени за пониженні його температури до 5°С, коли мікробіологічні процеси в ньому майже припиняються. Як правило, до кінця жовтня запаси ґрунтової вологи (навіть у Лісостеповій зоні) повністю відновлюються в межах 180 мм і сидеральна маса потрапляє у вологе середовище з пониженою температурою, яка продовжує знижуватися. За таких умов сидеральна маса дуже повільно розкладається. А отже, сполуки не вимиваються у нижні шари ґрунту, втрати поживних речовин як від вимивання, так і втрати газоподібного азоту — мінімальні. Навесні, за підвищенні температури ґрунту, розпочинається розклад рослин — сидератів, виділення значної кількості вуглекислого газу, що сприяє ґрунтовому й повітряному живленню рослин. Під час загортання сидератів у теплий період осені вони швидко розкладаються, сполуки мінералізації дощами вимиваються у нижні шари ґрунту, де вони стають малодоступними для рослин. Цей процес особливо інтенсивним є на легких піщаних ґрунтах, де втрачається значна частина органіки й різко знижується ефективність зеленого добрива.
Під час сидерації потрібно пам’ятати про чергування культур. Не рекомендується сіяти з року в рік ті самі сидерати і розміщувати разом сидеральні та основні культури, що належать до однієї родини. Наприклад, не можна сіяти капусту, редиску, крес-салат чи цукрові буряки після того, як на цій ділянці вирощували ріпак, гірчицю, олійну редьку, тому що вони всі належать до родини хрестоцвітих, їх уражають ті самі хвороби і шкідники. Крім того, хрестоцвіті, які тривалий час вирощують на одній ділянці, перенасичують ґрунт фосфором і сіркою, що може ускладнювати засвоєння рослинами інших мікроелементів. Після збирання врожаю капусти, цибулі, огірків, кабачків, гарбуза, які надто виснажують ґрунт, добре посіяти сидерати люпин або вику яру, фацелію, ріпак озимий. Після помідорів і перцю — гірчицю білу. Потрібно дотримуватися рекомендованого терміну повернення культури на попереднє місце вирощування, який для бобових культур не повинен бути меншим за три роки, злакових — два роки. Вибираючи сидеральну культуру, потрібно зважати на очікуваний результат. Щоб швидко виростити сировину для мульчування або компостування, варто сіяти олійну редьку. Вона швидко відростає, дає велику кількість кореневої і листкової маси. Для збагачення ґрунту азотом підійдуть сидерати люпин, люцерна та інші бобові. Відмінно оздоровлює ґрунт, є кращим попередником для всіх культур люцерна, яка може рости на одному полі п’ять років. Її краще вирощувати в окремому клині, а траву використовувати для мульчування. Редька олійна, гірчиця біла, ріпак та овес пригнічують поширення нематод, тому сидерати потрібно висаджувати перед культурами, які особливо страждають від цього шкідника (наприклад, картопля). Вищезгадані культури пригнічують розвиток гнилі, парші звичайної, знижують чисельність дротяників. Менше їх буває і після озимого жита. Задля розпушування важких ґрунтів на них вирощують фацелію однорічну, лядвенець рогатий, редьку олійну, овес, вику, жито, гірчицю білу та ріпак. Для досягнення ефекту розпушення і збагачення мінералами використовують бобові сидерати— вони не лише насичують верхні шари ґрунту фосфором і азотом, а й сприяють поліпшенню його структури. Боби кормові висівають для зниження кислотності ґрунту. А сильно ароматні культури сидерати (люпин, буркун, фацелія, ріпак і гірчиця біла) — з метою відлякування шкідників. Сидеральні культури родини злакових розвивають потужну кореневу систему, добре розпушують ґрунт і пригнічують ріст бур’янів. Їх висівають, якщо потрібно задернити затоплювану ділянку, щоб запобігти вимиванню родючого шару.
Пізнє скошування сидератів призводить до формування потужного задерев’янілого стебла, кореневої системи та визрівання насіння, що спричинює складнощі в розпушуванні ґрунту, засмічення ділянки насінням та його неконтрольоване проростання. Їх потрібно зрізати в період бутонізації до початку цвітіння, доки вони не встигли утворити тверде стебло. Молоді та свіжі рослини багаті на азот, швидко розкладаються і виділяють його. Зрілі культури багаті на вуглець та бідні на азот. Мікроорганізмам, які розкладають їх, бракує азоту. Цей недолік вони компенсують, забираючи ґрунтовий азот у рослин.
Загортають зелену масу сидерата в ґрунт перед настанням стійкого похолодання та припиненням її вегетації (третя декада жовтня) різними способами. На дерново-підзолистих неоглеєних ґрунтах сидеральну культуру приорюють плугами з передплужниками. На дерново-підзолистих глейових і оглеєних ґрунтах сидерат дискують, а навесні переорюють плугом без полиць або обробляють плоскорізом на глибину 28–30 см або здійснюють посів за No-till-технологією. Під час заробляння сидератів рекомендується внести фосфорні й калійні мінеральні добрива з розрахунку 40–60 кг діючої речовини кожного. Найефективніше використовувати сидерати з половинною дозою органічних добрив.
Вирощуючи сидерати, їх не потрібно переорювати, а правильно зрізати плоскорізом чи культиватором. Зрізане бадилля варто залишати на грядці як мульчу або, за бажанням, закласти в компостну яму. Кореневу систему перекопувати не можна, оскільки в такому випадку руйнується структура ґрунту і втрачається сенс посіву сидератів. Для відновлення гумусу й пористої структури ґрунту внаслідок розкладання коренів сидеральних культур їх загортають дисковими агрегатами.
Варто зважати на складнощі загортання біомаси в ґрунт. Велику надземну масу (20 т/га й більше) у ґрунт приорати важко, якість оранки буде незадовільна. За високого врожаю маси поле обробляють дисковими знаряддями в один-два сліди. За три-чотири доби після прив’ялення сидерата знову виконують лущення, а потім приорювання за загальноприйнятою технологією. Сидерат із невеликою біомасою приорюють одразу. Можна рекомендувати ще таку технологію: сидерат коткують, після чого оранку здійснюють у напрямі проходження котків.
В ННЦ «Інститут землеробства НААН», установлено ефективні сівозміни із сидеральними культурами для впровадження у господарствах різних ґрунтово-кліматичних зон України.
— Для зони Полісся сидерати:
1. 1. Люпин на сидерат, 2 — озиме жито, 3 — картопля, 4 — кукурудза на ранній силос або зелений корм, 5 — озиме жито, 6 — люпин на зерно із заорюванням соломи, 7 — озиме жито.
2. 1. Конюшина (отавна сидерація), 2 — озиме жито + післяжнивні на сидерат, 3 — картопля, 4 — кукурудза на силос, 5 — овес + конюшина.
3. 1. Люпин із вівсом на зелений корм, 2 — озиме жито + післяжнивні на сидерат (небобові), 3 — картопля рання, кукурудза на зелений корм, 4 — озиме жито + післяжнивні на сидерат, 5 — льон-довгунець (0,5), картопля (0,5).
4. 1. Люпин на зелений корм і силос (отавна сидерація), 2 — озима пшениця + післяжнивні (небобові) на сидерат, 3 — картопля, 4 — льон-довгунець, 5 — озиме жито + післяжнивні на сидерат (небобові), 6 — овес на зерно.
¢ Для умов достатнього зволоження зони Лісостепу:
1. 1. Конюшина лучна (отавна сидерація), 2 — озима пшениця + післяжнивні (небобові або сумішки), 3 — цукрові буряки, 4 — кукурудза на силос, 5 — ячмінь + конюшина.
2. 1. — конюшина лучна, 2 — озима пшениця + післяжнивні на сидерат (небобові або сумішки), 3 — кукурудза на зерно, 4 — ячмінь, овес + конюшина.
3. 1. — горох, 2 — озима пшениця + післяжнивні на сидерат (небобові або сумішки), 3 — овес + післяжнивні на сидерат, 4 — кукурудза на зерно, 5 — ячмінь + післяжнивні (небобові) на сидерат.
— Для зони Степу на зрошуваних землях сидерати:
Польові сівозміни сидератів:
1. 1 — люцерна, 2 — люцерна, 3 — озима пшениця. 4 — озима пшениця + післяжнивні, 5 — кормові буряки, 6 — кукурудза на зерно, 7 — кукурудза на зелений корм, 8 — кукурудза на зелений корм із підсівом люцерни.
2. 1 — люцерна, 2 — люцерна, 3 — озима пшениця + післяжнивні, 4 — соя, 5 — озима пшениця + післяжнивні, 6 — кукурудза на зерно, 7 — ярий ячмінь або бобово-злакова сумішка з підсівом люцерни.
Кормові сівозміни сидератів:
1. 1 — люцерна, 2 — люцерна, 3 — озима пшениця + післяжнивні, 4 — кормові коренеплоди, 5 — кукурудза на силос, 6 — озимі злаково-бобові сумішки + післяукісно кукурудза на силос, 7 — злаково-бобові сумішки з підсівом люцерни;
2. 1 — люцерна, 2 — люцерна, 3 — люцерна, 4 — озимі злаково-бобові сумішки + післяукісно кукурудза на силос, 5 — кукурудза на силос, 6 — злаково-бобові сумішки з підсівом люцерни.
— Прифермська сівозміна по сидератам:
1 — люцерна, 2 — люцерна, 3 — люцерна, 4 — озимі злаково-бобові сумішки + післяукісно кукурудза на зелений корм, 5 — злаково-бобові сумішки + післяукісно кукурудза на силос, 6 — кукурудза на зелений корм + післяжнивно злаково-бобові сумішки на зелений корм, 7 — злаково-бобові сумішки з підсівом люцерни.
Приймаючи рішення про вирощування сільськогосподарських культур на сидерат, потрібно знати про те, що максимальний ефект від їхнього застосування проявляється не одразу — а на другий-третій рік, і триває до п’яти років.
П. Бойко, доктор с.-г. наук, професор,
ННЦ «Інститут землеробства НААН»
Н. Коваленко, доктор історичних наук, ст. наук. співробітник, ННСГБ НААН
Інформація для цитування
Як правильно вибрати та використати сидерат / П. Бойко, Н. Коваленко // Пропозиція. — 2017. — № 1. — С. 104-106